Zdaj je pa dovolj.
Samo še pet minut, prosim. Mami, samo še pet minut.
Naj ti bo. Pet minut.
Notri smo!
Kreten! Ubil te bom!
Rekel sem, da te bom ubil!
Ubil te bom!
Odvrzi pištolo! Odvrzi jo!
Rekel sem, da jo odvrzi!
Ne gani se.
Je vse v redu? –Mislim, da sem si zvil gleženj.
Pa ja ne? –Šalim se, cepec.
Se je to res zgodilo?
Nisem prepričana, kateri avto je bil,
drugo pa se je zgodilo tako.
Dobro.
Zdaj pa spat, Theo.
Očka je bil strašen. –Kot lev.
Nikoli nas ni razočaral.
DrSi predstavlja TI SI PRAVA TEŽAVA!
In zato bo od današnjega dne
s soglasno odločitvijo mestnega sveta
naš trg Starega ribiča nosil slavno ime tistega,
ki je 14 let bdel nad našim mestom,
pogumno, učinkovito in pošteno,
ime tistega, ki je za naše mesto dal življenje. Veliki, neustrašni
Jean Santi.
Še nekaj.
Danes je med nami ženska, ki je bila najprej njegova sodelavka,
potem pa je postala njegova zaročenka in soproga,
mati njegovega otroka in na koncu
njegova vdova.
Ženska, ki ima še danes svoje mesto v valroški policiji,
poročnica Yvonne Santi!
Z Jeanom sva se pogosto sprehajala tukaj.
Šla sva na pijačo ali na školjke k Mathieuju.
Jean je ljubil življenje in ljubil je svoje delo.
Ljudem je rad omogočil srečo.
Možnost miru.
Teh 10 let sem bila z njim srečna in mirna.
Ganljivo je bilo.
Kip je za crknit smešen.
To ni on, njegov nos, ramena.
Nič njegovega nima. –Njegovo pištolo ima.
Theo me je videl pijano.
Vsi so te. –Je bilo tako očitno?
Kje pa.
Dober človek si, Louis. –Zakaj?
Ko lažeš, zadržiš dih. Na kilometre se opazi.
Neumnost.
Ne, lepo je. Kot da bi želel izginiti.
Prav, očitno je bilo. Še v zadnji vrsti so opazili.
Ne morem več.
Brez njega sem izgubljena. Ne vem, kaj naj rečem, počnem.
Kot bi bila v počasnem posnetku. Še v klinčevi trgovini.
Eno uro buljim v jogurte.
Probiotični ali ne …
Lisica kliče Šimpanza. Kje si?
Tu sem, povej. –Zgodnji so.
Kdo? –Vsi so tam. V gnezdu smo.
Ko prideš, gremo. Pohiti. –Čez pet minut bom tam.
Na postaji te bom odložil.
Kam greš? –S&M bordel. Mladoletniki, mamila.
Prosim, vzemi še mene. –Ne pride v poštev.
Prosim, rabim malo akcije. Ne morem več gledati papirjev.
Nehaj, pravim, da ne morem. –Prosim, že dve leti sem v pisarni!
Rekel sem, da ne smem. Veš, da je prepovedano.
Moža in službo sem izgubila. –Ne morem ti pomagati. –Pazi tega.
Seveda lahko. Vzemi me s sabo.
Konec je s tem. Otroka imaš. Nočem, da se ti kaj zgodi.
Žal mi je. Pojdi na avtobus. –Rotim te, Louis.
Samo tokrat. –Pojdi, ušli nam bodo!
Šimpanz, kje si? –Samo eno uro. Prosim te, Louis!
Tečka!
Prihajam. Kakšna je situacija? –V četrtem nadstropju smo.
Jules je na hodniku, Simon na stopnicah.
Fanfan je pri oleandru.
Peti kanal. Pripravljena? –Pa še kako!
Rada bi nekoga prebutala! –Potem imaš danes srečo.
Yvonne, bodi previdna.
Kaj je tisto?
Prekleto! Louis!
Policija! Vsi ven!
Ne gani se!
Izvoli. –Nisem mladoletna, 22 let imam.
"Šel sem k mami in zgrešil nadstropje."
"Ko sem odprl vrata, so mi zalepili usta,
niso se menili za moje upiranje. In na silo so me tako oblekli."
Prosim, sedite.
Malo še sedite. –Ne gre močneje! –Prosim vas. –Ne morem.
"Stvari, ki ste jih našli pri meni, niso moje."
"Vse skupaj je nesporazum." Je to to? –Tako je.
Na javnem mestu ste. Ne smete imeti pokritega obraza.
Moral vam jo bom sneti. –Ne!
Pomiri se in mi pripelji Fantoma.
Prosim, sedite.
Res boste morali sneti masko. –Ne!
Bi radi poklicali svojega odvetnika? –Ja, ampak je aretiran.
Imeli ste 4 grame kokaina in bili ste z mladoletnico.
Saj to ni res.
Ugasniti moram to vašo napravo. –Nisem vedel, da je mladoletna!
In ne jemljem kokaina. Ni bil moj.
Po kokainu me peče želodec! In nič nisem storil dekletu!
Ona je tepla mene. –Sodniku boste pojasnili. –Prosim vas.
Prosim vas, poročen sem. In otroke imam!
Prosim vas. –Žal mi je.
Preberite tole in se podpišite.
Vaš prstan …
Ste poznali Jeana?
Prosim? –Jean Santi. Ste ga poznali?
Jeannot. Ste ga poznali?
Vi ste Yvonne!
Hvala bogu!
Kdo ste? –Guerin, računovodja zlatarne Massena.
Lažni rop leta 2009.
Prosim? –Jaz sem dal ta diamant Jeanu.
Še imate uhane, ki sodijo zraven?
Modro-beli safir?
"Še nikoli nisem bil v tem stanovanju in ne poznam nikogar, ki so bili tam."
To drži? –Ja.
Dobro, oče. Podpišite se tukaj.
Aleluja!
Yvonne! Poglej me!
Tako, poglej me.
Louis? –Kaj se je zgodilo?
To je nočna mora.
Tisti tip mi je povedal grozne reči. –Kaj?
Da je Jean … –Kaj?
Ne more biti res.
Kaj ti je rekel?
Rekel mi je … –Kaj, prekleto?
Da je bil Jean nekdo drug. –Kako to misliš?
Rekel mi je … Prekleto!
Rekel je, da je bil podkupljiv policaj. Mislil je, da vem.
Podrobnosti je povedal.
Ampak to ni res. Ni res, ne?
Prosim, reci, da ni res. –Seveda ni!
Sedem let sva delala skupaj. Vedel bi.
O ne … –Kaj? –Ne, sranje!
Kaj? –Kaj?
Na obrazu ti vidim, da lažeš!
Yvonne, prisežem! –Dihaj, zadušil se boš.
Pomiri se, ranila se boš. –Ne razumeš!
Osem let sem živela z zločincem, z bednežem!
Osem let sem jedla, spala in kavsala s tujcem!
Sranje, še sina sem mu rodila.
Yvonne. –Veš, kaj je najhuje?
Da je v zapor poslal nedolžnega človeka.
Se spomniš ropa zlatarne 2009?
Jeanov primer je bil! Vse je bila prevara.
Nameščeno zaradi zavarovalnice! Vse so zaigrali.
Zmenili so se z Jeanom!
Primernega krivca so rabili in izbrali so nedolžnega tipa!
Tipa, ki je delal tam. Veš, koliko let je imel?
26 let. 26!
Prekleto, Louis. Jean ga je aretiral.
V avto mu je podtaknil drage kamne. 70000 evrov so mu dali za to!
In moj klinčev zaročni prstan! Najlepša hvala!
Moram še kaj vreči proč?
Kako to misliš? –Ne vem. Ti veš vse.
Povej, kaj še ni moje! –Kako to misliš?
Kaj je ukradeno, izsiljeno? Po resnici mi povej!
No …
Sranje.
Klinčevo sranje.
Sranje!
Mama.
Mama!
Zakaj jih očka ne mahne nazaj?
Ker sem utrujena, ljubček.
Žal mi je. –Mu lahko vsaj vrneš zobe? –Ne nocoj.
Če želiš, lahko jutri.
Kakšnega zlatega mu bova dala. Všeč bi mu bilo. –Prav.
Lepo spi, mama. –Hvala, srček.
Da jih bo lahko očka jutri nalomil.
Vzorni delavec je bil ovaduh
Sranje.
Kakšen prasec.
Sranje!
Yvonne!
Kam greš?
Greš k sodniku? –Ne.
Estelle mi je rekla, da greš.
Se lahko pogovoriva? –Pusti me pri miru.
Yvonne … –Ne! Pusti me.
Tip je živ. Vse je v redu.
Dobro mu je. Telovadi, uči se korziških pesmi.
Prekleto. Se ti zdi to smešno?
So se tudi tebi scvrli možgani?
Preveč si se družil z Jeanom.
Ne smeš narediti tega.
Kaj pa naj? Naj pustim, da tip gnije v zaporu?
Gnije? Čez 15 dni pride ven.
In je zato vse v redu? Si neumen?
Priti ven nedolžen ali kriv ni isto!
In ta teden pride ven.
Govorila bom s sodnikom in ta teden pride ven.
Veš, kaj se bo zgodilo. Jean je naredil več neumnosti.
Vse njegove prevare bodo prišle na plan in ne bo lepo.
Osem let sem bila s tem prascem kot največja trapa.
S tem se bom še nekako sprijaznila.
Ne morem pa pustiti človeka v zaporu.
Prekleto! –Česa se tako bojiš?
Ničesar, nič nisem naredil. –Ja.
Se delaš neumno?
Za Thea me skrbi!
Kaj mu boš rekla, ko bo izvedel, da je bil njegov oče prasec?
Kakšne pravljice mu boš potem pripovedovala?
Znašla se bom. Slikanico mu bom kupila.
Pred dvema letoma je izgubil očeta.
Šele zdaj počasi prihaja k sebi.
Bi mu res rada to naredila?
Naj se malo poščijem.
Čaj je kriv.
Kava mi ne dela tega.
Čaj pa gre takoj iz mene.
Hlače mi lezejo dol.
Pa kaj potem. Tako ali tako so grde.
Presneto, od majice me vse srbi.
Zadaj bom sedel.
Vozovnica, gospod!
Pas je preširok. Res sem bil debel.
To je moj brat. Malo je izgubljen.
Kako lepo diši! –Plačala bom zanj.
Kaj diši? Šampon?
Hudiča, šampon za pse je!
Res lepo diši.
Odlično. Krasno!
Ne, smrdi.
Kako smrdi. Psa bi morali vreči ven.
Smrdljivi pes.
Mali pes, mali jezik. Ampak tako smrdi.
Je bila tudi prej tu trgovina?
Ne.
Spomnim se, da je bilo tu nogometno igrišče.
Ne, prej smo si podajali … –Ja, igrišče je bilo tu.
Pred dvema letoma je novi župan … –Gospa!
Jaz govorim!
Kaj je to? Ni lepo skakati v besedo!
Sranje, zdaj so celo starci nevljudni.
Ja, tam je bilo!
Stara je imela prav. Smrdi, ampak je imela prav.
Prav ste imeli, gospa! Tam je bilo!
Točno tam!
Sranje.
Antoine?
Antoine.
Rekli so zvečer. Okoli šestih.
To ne more biti res. Zakaj me nisi poklical?
Baterija se mi je izpraznila. –Zakaj so te spustili prej?
Ne vem. Mogoče jim je bilo žal. To je dobro, ne?
Zakaj mi niso povedali? Pričakati sem te hotela.
Žal mi je. –Ne, ne!
Ne govori tako. Neumnosti govorim.
Želela sem le, da bi bilo vse popolno!
Tako dolgo sem čakala ta trenutek.
Hotela sem …
Pričakovati, gledati, kako prihajaš.
Tako sem presenečena, da se sploh ne morem veseliti.
Sranje, kakšna katastrofa.
Lepo dišiš. –Ne, prepotena sem.
Lahko ponoviva?
Prosim?
Stopi iz dvorišča.
Štej do 30.
Odpri vrata tako, da zaškripajo.
In počasi hodi po pesku.
Pridi do vrat in potrkaj.
Boš?
Ja.
Antoine.
Kako lepo je, da si tu.
Ljubim te. Ljubim te.
Pogrešala sem te.
Spet. –Kaj?
Stopi ven in se vrni.
Ja.
Se lahko ustaviš na pol poti? Kot da oklevaš.
Kot da se bojiš. Kot da ne veš, kaj te bo pričakalo.
Ja.
Kako lepo je, da si tu.
Ljubim te, Antoine.
Kako sem te pogrešala!
Neskončno!
Kaj bi rad naročil?
Koliko denarja imava? –Izberi, kar želiš!
Predjed: topla leča, karameliziran por,
balzamična krema, peteršilj, 13 evrov.
Poširana jajca v kitajski gobovi juhi
ter čips iz parmezana in črnih tartufov, manjka R, 16 evrov.
Sardine in pečena polenovka …
Pečena zelenjava po italijansko …
Jaz bi vse!
Beluše bom
in piščanca.
Odlično.
Samo po cigarete grem. Čez 5 minut bom nazaj.
Naj naročim? –Izvoli.
Ne razumem, kaj govorite. –Zavojčka marlboro lahkih in vžigalice!
Od lahkih imam samo camel. –Daj mi jih!
Daj, drugače si pečen!
Daj jih! –Ni več lahkih cigaret!
Briga me! Daj mi jih!
Jean?
Prvi letnik, gimnazija Francois Villon.
Mariton?
Santi, si ti? –Kaj počneš tu?
Klinčevi Santi! Pizdun!
Najboljši v razredu si bil! Ljubljenček učiteljev!
Dokler me niso zaradi tebe izključili!
Rekel si, da sem zažgal laboratorij, a ga je Verrier!
Zakaj si to naredil? Nedolžen sem bil! Zakaj?
Zaradi kokosove čokoladice.
Ja, Verrier mi jih je dal 6, če okrivim tebe.
Šest čokoladic? –Žal mi je!
Lahko bi postal kirurg! –Ni še prepozno.
Očitno si dober v kemiji.
Nekaj zvez imam.
Resno? –Ja.
Vsak si zasluži še eno priložnost.
Resno? –Prisežem.
Santi, v pošast si me spremenil!
Prav, kremo za opekline boš vzel.
Nedolžen sem bil, uničil si mi življenje!
Očka je hud. –Kako to misliš?
Me nisi razumel?
Tvoj boter je prišel.
Greš spet ven? –Žal mi je, srček. Služba.
Zaspi zdaj. –Lahko noč.
Živjo!
Hvala, da sem lahko z njim. Mislil sem, da me ne boš več poklicala.
Nihče drug ni imel časa?
Tako je. –Je že v postelji?
Ja.
Naj mu povem zgodbo? –Sem mu že jaz.
V službi te nič več ne vidim. Zakaj ne prideš?
Več časa sem s Theom. –Vidim.
In nočem, da me okradejo.
Se me izogibaš? –Nimam ravno želje po tvoji družbi.
Zakaj si jezna name? Nič nisem naredil!
Vedel si! –In naj bi ga izdal? –Kaj pa jaz?
Prekleto, Louis! Zakaj mi nisi povedal?
Zakaj si me pustil z njim? –Ljubila si ga.
Ljubila sta se. Nisem imel pravice uničiti tega!
Poglej, kje živiš! Prepričeval sem se, da mogoče veš!
Napil se ga bom.
Vodko, prosim. Trojno!
Umakni se!
Denarnico mi je vzel! Kje je?
Tja je šel!
Si užival? –Ja, odlično je bilo.
Odlična glasba.
Kaj je? –Skrbi me, da se boš dolgočasil.
Najbrž si veliko pričakoval.
Zabavo, praznovanje, žuranje vsak dan.
Tu pa sem samo jaz. Jaz s svojim dolgočasnim življenjem.
Ničesar lepšega ne bi mogel pričakovati od tebe, kot si zdaj.
Nisi jezen? –Ne, nisem jezen.
Ne čutim sovraštva.
Mir čutim, Agnes.
Srečo. –In je!
Pizdun!
Tu počakaj! –Ubil te bom!
Pokazal ti bom, brihtnež!
Nehaj! Zmešan si!
Pol las mi je izpulil! –Si dobro?
Jimmy! Zrihtaj tipa v zeleni jakni! –Policija! Ne ganite se!
Policija!
Rekla sem, da stoj! Policija!
Kaj se je zgodilo? –Okradel nas je!
In potem nas je napadel! –Kdo? Opišite mi ga.
Saj je tamle, jebenti! –Pazite na besede!
Tam je, v zeleni jakni!
Tisti s punco v sivem. Oziroma v rdečem!
Sivo jakno ima in kaj še?
Zelena jakna, punca je v rdečem! –Rdeča jakna?
Zelena! Punca je v rdečem! –Pomirite se.
V taksi gresta! –Pomirite se!
Kaj? –Kdaj ste nazadnje videli osumljenca?
Kaj se je zgodilo?
Ne vem, napadli so naju.
Se hecaš? Zdaj mirne duše pretepaš ljudi?
O čem govoriš? –Miren si bil, kot da pospravljaš, ne pa se tepeš.
Kot psihopat si bil.
Krvava usta imaš.
Je vse v redu? –Ja, je.
Osem let sem odsedel po krivem.
Ne teži mi zdaj zaradi par klofut.
Imaš zaradi teh osmih let pravico, da ponoriš?
Smeš sredi ulice iztakniti komu oko,
razbiti tipu zobe ali ga metati po tleh?
Tipu si odgriznil uho!
Oprostite. Žal mi je.
Opravičujem se.
V zaporu si se spremenil.
Misliš, da ti bodo kraje in pretepi dali smisel?
Samo življenje v zaporu boš dobil.
Tudi to ni slabo.
Ne vem več, kdo si.
Povej mi kaj, kar me bo pomirilo.
Vsako noč sanjam, da res ropam zlatarno.
Vstopim in jih pobijem.
Nekatere s puško, druge s sekiro, ene z gorilnikom.
To me ni pomirilo.
Vem, da te ni.
Je tako, odkar si zunaj? –Nisi opazila?
Ne, preveč sem bila srečna. Nisi videl?
Mislil sem, da delaš enako kot jaz. Da igraš.
Res misliš, da lahko kitajska restavracija in klub vse izbrišeta?
Sranje.
Moje uho! –Daj mi to!
Pusti!
Zakaj sem ji to rekel?
Zakaj sem tako govoril z njo?
Ne moreš utihniti?
Ne moreš par minut molčati?
Ampak vseeno …
Poglej, kaj je ona rekla meni.
"Ne vem več, kdo si."
Zakaj mi je to rekla?
Vso noč se bo pričkal s sabo.
Kdo sem?
Kaj sem?
To je vprašanje. Kaj sem? Kje sem?
Kje sem?
Zunaj sem! Prišel sem iz majhnega kvadrata.
Zunaj velikega kroga. Zunaj sem.
In sam sem.
Sam sem kot pes.
O, sranje.
Z njim ni pa nikoli dolgčas.
Sranje.
Mogoče ima prav.
Mogoče se mi je zmešalo?
Pizduni so me spravili ob pamet.
Kaj počnem tu?
Pametnejše delo imam. Svoje življenje imam!
Usrano življenje! –Skoraj bi se mi zmešalo.
Ja, zmešalo se mi je. Zmešan sem, utrgan.
Izgubljen sem za ta svet.
Izgubljen. Zloben in sam.
Kaj naj naredim?
Kaj naj zdaj naredim?
Koliko je sploh ura? –Kako naj to naredim?
Kam greš zdaj? –Kako …
Zakaj sem obula pete? –Grem naprej? –Zakaj sem se poročila s pizdunom?
Sranje.
Kristus,
čudovito je.
Kaj je to?
Gospod, ste dobro?
Klinčevo sranje.
Si dobro?
Slišiš?
Si dobro? Žal mi je.
Ne, nisem dobro. Moja rama.
Ne morem verjeti. –Od kod ste se pa vi vzeli?
Videla sem, da si skočil in sem mislila … –Kaj?
Mislila sem … –Malo sem hotel plavati.
Od 11. leta skačem od tod. To je moje mesto!
Kako boli. –Opravičujem se za nesporazum.
Kako sem lahko tako neumna?
Ramo ste mi izpahnili.
Povlecite mi roko.
Močno. –Prosim?
Prosim, potrebujem pomoč.
Lepo od tebe.
Dajte!
Vlecite. –Bom.
Močneje!
Vlečem. –Ne!
Suni! –Vlečem! –Hitro!
Ne morem! –Potegni!
Ne morem, prekleto!
Naj kdo drugi! –Nikogar ni! Na hitro!
Zmešalo se mi je.
Kaj, hudiča … Gospodična?
Kaj počnete?
Kam greste? –Ne vem.
V Italijo.
Vrnite se. Ni tako hudo.
Zamočila sem. –Niste.
Sem!
Dobro, da ste skočili.
Ubiti sem se hotel. –Samo potolažiti me hočeš.
Zakaj si skočil?
Vzeli so mi osem let življenja.
Osem let sem bil v zaporu.
Bil sem ponižan, pretepen,
žalili so me, omalovaževali.
Vzeli so mi mladost.
Zaradi ničesar. Nedolžen sem bil.
Vem, da vsi tako rečejo, ampak je res.
Odkar sem zunaj, počnem neumnosti.
V glavnem sem nasilen do ljudi.
Zelo.
Mislim, da sem se spremenil v pošast. –Nisi se.
Ne misli tako. Nisi postal pošast.
Si samo nekdo, ki je pretrpel krivico.
Upravičeno si jezen!
In nasilen! Pravico imaš.
Na tvojem mestu bi vse zgrizla!
Pred par urami sem nekomu odgriznil uho.
To je normalno! –Res?
Seveda. Ne bodi tako strog s sabo.
Ne smeš biti jezen nase ali se skušati ubiti.
Ni vredno.
Bolje je biti pizdun kot žrtev.
Res ste prava dobra duša.
Kaj počnete?
Avto kradem. –Zakaj? –Da se bova vrnila.
Ne bi poklicala taksija? –Ne.
Zakaj ne? –Pavico imam, ne?
Prvič to počnem! –Nekaj si zaželi.
Prav imate. –Kaj pa?
Bolje je biti pizdun kot žrtev.
Je vaš? –Ja.
Se lahko še kdaj vidiva?
Ne morete me zavrniti. –Imaš pravico do tega? –Ja.
Pravico imam do malo razumevanja.
Malce nežnosti.
Malo lepote.
Malo vas.
Ne morem.
Rad bi vas videl podnevi. –Razočarani bi bili.
Ni pravično. –Pravica je redka.
Pa slovo?
Potrebujeva ga.
Vaše besede so me res ganile.
Vem, da se motim, ampak slišati, da je tudi to prav …
Lepo je.
Tudi tvoja roka na mojem hrbtu je prijetna.
Želel bi vas poljubiti.
Pravico imaš.
Iti moram, delo kliče.
Počakajte!
Minutko!
Mogoče naju usoda spet združi. –Čakajte, ne tako hitro! Počakajte!
Sranje.
Vroče mi je.
je bilo vse v redu?
Ja.
Zbudil se je in sva se igrala.
Odlično.
Vse je v redu.
Louis, žal mi je za vse, kar sem ti rekla zadnje dni.
Krivična sem bila in groba. Nisem imela pravice do tega.
Oprosti, ker sem bila polna prezira.
Vsi se trudimo.
Od zdaj me lahko preziraš po mili volji.
Ne, v redu je.
Nisi me dolžan spoštovati.
Vsaj ne preveč.
Vseeno … –Ne, Louis, tudi jaz sem šibka.
Kje pa … –Res je.
Res?
Veš, ta šibkost …
Ni ravno slaba.
Dovolj imam. Že dve leti mi vsi kaj preprečujejo. Razumeš?
Prepustiti se želim.
Pravico imam do malo lepega.
Do malo nežnosti.
Si zadeta? –Nisem.
Si dobro? –Skoraj.
Louis? –Ja?
Želim, da me poljubiš.
Prav.
Utrujen sem.
Skrivnosti so naporne.
V kuhinji sem ubil teto. S škarjami.
Ko je umrla, sem jo še enkrat zabodel, ker se mi je zdelo, da se smeji.
Najprej v prsi,
tako kot drugi dve.
Potem pa v vrat in nato sem ji pojedel oči.
Da me ne bi več gledala. –Prav.
Razumete? –Ja.
Potem sem jo razpolovil,
dal sem jo v vrečo in odnesel v garažo.
To je bilo pred dvema tednoma.
Ponoči pa me je strah.
In jo držim za roko.
S sabo sem jo prinesel.
Seveda malo smrdi.
Seveda.
Torej?
To je to.
Oprostite, nisem vas poslušal.
Lahko ponovite? –Vso zgodbo? –Ja.
Ta hip ne morem.
Jasno, razumem.
Če pa se spet začne …
Vrnil se bom. –Ja, vrnite se –Blizu živim.
Pospremil vas bom.
Imaš minutko?
Seveda.
Hotel sem reči …
Ja?
Težko mi je.
Hotel sem reči …
Že dolgo ne prenesem več te službe in tega kraja.
Veš,
na postaji sem ostal samo zaradi tebe.
Da bi te zaščitil pred Jeanom in pred drugimi.
In da bi te videl.
Ni se mi zmešalo samo zato,
ker te že osem let vsak dan vidim.
Dnevi, ko me gledaš malo dlje,
ko me na hodniku primeš za roko,
to so dobri dnevi.
Drugi pa so brez pomena.
Že osem leta čakam tisto, kar se je zgodilo sinoči.
In bilo je boljše kot v mojih sajah.
Tako. –Sranje.
Oprosti, misli so mi odtavale. Kaj si rekel?
Nič.
Nekaj o … –Je dolgo?
Nekaj moram urediti.
Nekaj na parkirišču.
Dobro. Oprosti. –Kar pojdi.
Kaj je bilo s ferrarijem?
Šofer je aretiran. Joel ga je prijel. –Aretiran?
Živjo, Michel.
Ugriznil te bom!
Pomiri se!
Dvigni ga!
Kak norec!
Vrata!
Za uho me je ugriznil! Kos uhlja mi je odgriznil!
Kak norec!
Kako je žena? –Dobro.
Razumeš, česa me prosiš? –Prosim, nihče ne bo vedel.
Govoriš kot tvoj mož. –Veš, da je tip nedolžen.
Nič več! Športni avto je razbil, policaju odgriznil uho!
Ne vem, zakaj bi ga izpustil. –Mi smo krivi za vse!
Zmešan je. Ne bo preživel zapora!
Kako veš?
Presneto, spoznala si ga.
Malo. –Bolna si!
Yvonne, čakaj! Ve, kdo si? –Ne.
Se ti je zmešalo? Izogibaj se ga!
Če izve resnico, te bo ubil!
Zmešana ženska!
Louis! –Dober dan.
Rekli ste, naj se vrnem, če se bo spet začelo.
Žal mi je, ampak res nimam časa.
Spet se je zgodilo. Malo. –Žal mi je, ne morem zdaj.
Si šla sinoči k njemu? –Reci, da je ovaduh!
Kako me lahko prosiš tega? Po meni je, če me dobijo!
Si pomislila na to?
Ne, preponosna si. Tebe zanimajo samo junaki in žrtve!
Zakaj tako govoriš?
Kaj se je zgodilo sinoči?
Nič se ni zgodilo z njim! Samo s tabo se je!
Si pozabil?
Živjo, inšpektorica.
Kot po navadi? –Ja, ampak brez čebule.
Dober dan.
Prosim, naj pojasnim.
Zato niste želeli, da se vidiva?
Zakaj? –Ker me je sram.
Česa? –Tega, kar sem.
Sebe se sramujem. –Ne dovolim vam tega.
Vi ste odpuščanje, nežnost, sočutje.
Balzam ste! –Kaj sem? –Sinoči sem se na obali spraševal:
"Kdo bi me tako razumel brez obsojanja?"
Ko sem vas videl, sem vedel.
Očitno je bilo.
Samota, kaos, krhkost. Vsak dan to vidite.
Ne sramujte se sebe!
Angel ste! Čudoviti! Briga me, da ste cipa!
Antoine mi je ime.
Yvonne. –Je to vaš vzdevek?
Se Yvonne sliši vlačugasto? –Ne, samo …
Sliši se izbrano.
Louise sem. –Louise.
Ste nocoj prosti? –Ne, nisem.
Louise … –Ja?
Sinoči ste mi rekli, naj odloči usoda.
In odločila je. Razumete?
Končno imam pravico na čudeže. Življenje se mi bo oddolžilo.
Ne morete me zavrniti. Večerja?
Samo ena večerja. Pravico imam.
Mogoče, jaz pa ne.
Antoine, ne morem. Ne želim!
Preveč zapleteno življenje imam!
Louise, sinoči …
Prvič po dolgem času sem končno začutil mir.
Res? –Svoboden sem bil!
Ganil si me.
Louise, sinoči sem po vaši zaslugi
končno prišel iz zapora.
Restavracija La Maree v pristanišču ob 21.30?
Zdaj sva si bot.
Zdaj sva bot.
To se mi zdi pošteno.
Bankovce po 200 ali 500? –Malo obojih.
Menda boš oropal zlatarno in zmenjen si z lastnikom.
Predstaviti bi me moral.
Ne pretiravaj.
Daj mi na stran prstan za mojo zaročenko.
Theo, ne moreš me tako prekinjati. –Predolga je.
In očka je samo igral. –Ne, še zdaleč ni igral!
Theo, poslušaj.
Včasih tudi najmočnejši počnejo neumnosti.
Ker se bojijo ali ker želijo pocrkljati ljubljene.
Neumnosti počnejo. –Ne on!
Očka ne. –Mogoče celo on.
Antoine?
Ja?
Antoine …
Ja.
Žal mi je. –Za kaj?
Zaradi tistega sinoči.
Ni ti treba govoriti tega. –Ampak resno mislim.
Pravi kreten sem bil.
Skrbi me. Gotovo ti je neznosno.
Skrbi te, ker …
Ker sem napet.
Ker sem prestroga.
Stroga si, ker …
Ker ti skrivam, kdo sem.
Ker ti lažem.
Lažeš, ker ti ne zaupam.
Namesto da te gledam, te nadzorujem.
Nadzoruješ me zato, ker …
Ker me ljubiš.
Ljubim te zato, ker vem, kdo si.
Ker vem, da boš spet tak.
Kdo sem bil?
Ime ti je Antoine.
Čeden si, pozoren, radoveden, nežen.
Nedolžen si.
Zlatar si.
Podoben si svojemu poklicu.
Lepoto najdeš tam, kjer je nihče ne vidi.
V kamnu vidiš diamant.
Samo …
Na hitro sem se oprhal.
Kaj počneš? Zakaj ne spiš?
Zgodaj je še.
Utrujena se zdiš. –Prestrašila sem se, ko te sinoči ni bilo.
Vso noč nisem spala. –Odpočij se, zapri oči.
Vsakič, ko zaprem oči in jih znova odprem, te ni.
Lahko noč, Agnes. –Lahko noč, Antoine.
Kaj počneš tu? –Za nekaj te rabim.
Tipi iz Bastije so spet v mestu. –Kaj?
Bastija, presneto! –Kdo so to?
Pridi kdaj v službo, pa boš vedela!
Strelec iz tolpe Stara jadra.
Po denar se je vrnil. Aretacija bi bila velika reč.
Lažno ženo rabim in Elise ne more. –Sranje.
Ne morem! –Kaj?
Zmenjena sem in ne morem odpovedati. –Me zafrkavaš? –Prisežem!
Spet tisti norec? –Zapleteno je!
Tip je na tleh, nisem mogla zavrniti.
Akcijo si hotela in zdaj ti jo ponujam.
Če pa želiš, kar odplačuj Jeanova sranja.
Ja, prihajam.
Iti moram. Lepo se imej.
Nisi vzel svojega siga? –Manhurina imam raje.
Boš samo gledala ali greš z mano?
Zajebi! –Tako je, pojdiva!
Imaš tipov opis?
Okoli 40 let, temnopolt, dreadlokse in rumen nahrbtnik.
Iz Bastije je in temnopolt?
Ja, si videla njihovo zastavo?
Kdo je z nama? –Ne poznaš, specialci.
Ločiti bi se morala.
Kaj? –Pri vhodu se dobiva.
Prav, čakam.
Sranje, nehaj govoriti sam s sabo.
Ne bom več.
Utihni.
Lahko malo vina.
Prosim, prinesite mi steklenico konjaka.
Konjak? –Ja, konjak in malo kruha.
Boste naročili? –Ne, počakal bom.
Dobro. –In to mirno.
Obljubil sem. –Lepo.
Antoine?
Ja. Oprosti, v službi sem še.
Ne morem kar oditi.
Vem, da sem tvoja dolžnica, ampak je res veliko ljudi.
Kaj bi rada povedala? Rada bi …
Tri? –Mojbog.
Kako? Tvoj prezir me boli.
Nisem rekel s prezirom. Spoštujem vaše delo.
Kaj se to sliši?
Ne bom šla v podrobnosti.
Dolgočasijo se.
Ne smem telefonirati, ko …
Razumem, ampak ali boste še dolgo?
Zdi se mi, da so … –Ne vem, zapleteno je.
Potrpi.
Zdaj moram pa res iti.
Ja, slišim. –Grem!
Pozneje se vidiva.
Sranje.
Dober dan, otroci!
Sranje. Louis, oglasi se!
Daj!
Daj! Ja!
Za tabo je! –Ne slišim te.
Tik za tabo je! –Tu je glasno.
Sranje! –Samo sekundo.
Imaš ogenj? –Imam. –Hvala.
Kaj si rekla?
Si ga videl? –Ne še. Nikjer ga ni.
Škoda.
Počakaj sekundo.
Presneto, umazan sem.
Kaj je? –Specialci so ga videli na vlaku smrti.
Se dobiva tam?
Samo še pol ure. –Žal mi je.
Prosim vas, da plačate in greste.
Niste ravno prilagodljivi. –Oprostite, res je pozno.
Več let sem delal za vas. –Prosim? –Prtičke sem zlagal.
Tri evre na uro, hobotnice, jastogi.
Smešno. Moj prijatelj je naredil tole.
Res? –Zadnji, ki ga je naredil.
Je odšel?
Lahko bi se tako reklo.
Zelenjavo s pečeno ribo bom. Brez muškatnega oreška, prosim.
Moral bom poklicati policijo. –Potem pa z muškatnim oreškom.
Težka situacija. Ponavljam.
Možni talci, sektor 3.
Možni talci, restavracija La maree.
Norec je ugrabil osebje.
Sranje.
Normalno je, da zapreš kuhinjo ob pol enajstih! Z nožem me je napadel.
Uho mi je odrezal.
Vsak dan je bolje.
Kje je ta kreten?
Tu. Tu spodaj.
Tu sem. –Ne morem verjeti.
Niti minutke te ne morem pustiti samega!
Zapreti so hoteli. –Tako pač je.
Presneto, Antoine, obljubil si! –Žal mi je.
Potrpljenje me je minilo. –Potrpljenje?
Tu je kot v Bejrutu!
Malo zamudim, ti pa zažgeš mesto?
Sranje, olje teče iz avta.
Antoine, si poškodovan? –Malo.
Sranje, zakrpati vas moram.
Greva lahko k tebi? –Ne.
Kakšno sranje … –Niste siti tega?
Utihni! Seveda ne!
Kako vam uspeva? –Zakaj sem te pustila samega?
Celo sam sem sit tega.
Pustite me. Policija! Gospod, prosim vas!
Že vem!
Kje sva?
Tu delam.
Specializirani ste. –Ja, malo.
Polni ste skrivnosti. –Da veš …
Toplo je.
Kako je toplo.
Mogoče sem ti dala preveč.
Ja, prijazna si.
Si dobro?
Odlično.
Pomirjaš me. Vsakič.
Tokrat je kriv morfij.
Kako si tolerantna.
Vedno. Ja.
Vsakič, ko te vidim, se mi zdi, da imam pravico živeti.
Pravico imaš živeti.
Verjamem samo, kot mi to rečeš ti.
Prosim, ne imej me za dobro osebo.
Seveda si. Spet me rešuješ.
Samo šivam te.
Lahko bi me pustila pod avtom.
Ne bi te mogla pustiti tam.
Zakaj ne? –Ne vem.
Jaz pa vem. Ker sva enaka.
Prosim? –Ozri se.
Poglej okoli.
Midva sva tista, ki ju vedno ranijo.
Oprosti, nocoj ne morem.
Veš, zgodbe je treba pripovedovati iz srca, verjeti vanje.
Jaz pa nocoj ne morem. Razumeš?
Razumem.
Zaspi.
Torej, oseba je izginila pred 72 urami?
Njegovo ime, prosim.
P–A–R–E–N–T, Antoine.
Ljudje se vrnejo po več časa. Mogoče se je samo kje napil.
Ali pa vas je prevaral. –Pred tremi dnevi se je nekaj zgodilo.
V časopisu sem brala. Tipu se je zmešalo.
Ne pomeni, da je to on.
Odkar je zunaj, je poln jeze.
Misli, da ima pravico početi kar koli.
Ne bo zdržal, če bo spet pristal v zaporu.
Vem. –Veste? –Hočem reči, da razumem.
Prej je bil …
Čisto drugačen.
Bil je
poln ljubezni.
Nežen.
Gospa, ste dobro? –Seveda. Samo alergija je.
Oprostite. –Jaz sem kriva za vse.
Ne krivite se. –Ste res dobro? –Ja, sem.
Spremenil se je, jaz pa nisem opazila.
Verjemite, dogaja se. –Mislila sem, da mu bom dovolj.
Da mu bo najino skupno življenje dovolj.
Normalno je tako misliti.
Najino prejšnje življenje je mrtvo.
Ubili ste ga.
Zdaj je jezen, obseden.
Zaradi izgubljenega časa, maščevanja in preklete zlatarne.
Slabo se bo končalo zanj.
Hitro ga moramo najti.
Ne skrbite, vse bomo naredili, da najdemo vašega moža.
Ne vem, zakaj sem prišla sem.
Tu se je tudi vse začelo.
Očitno sem obupana, da sem prišla k vam.
Sanje.
Antoine! Kje si bil? Kaj se je zgodilo?
Nič.
Ne morem več tako.
Ne gre več tako naprej.
Nemogoče je … –Vem, Agnes.
Vem.
Agnes, utrujen sem od poskušanja biti tak kot prej.
In ne uspe mi.
Žal mi je, Agnes.
Žal mi je, ljuba moja.
To ni odvisno od naju.
Mislim, da rabim nov začetek.
Z nekom,
ki me ne pozna.
Z nekom, ki ne bo razočaran.
Zaradi tega, kar sem postal.
Oprostite, spet jaz.
Ne zdaj, prosim. –Kdaj pa?
Ne vem. V ponedeljek?
Ponedeljek.
Lahko ostanem tu čez vikend?
Ne bo šlo, gospod.
Imaš minutko? –Ne, razsuta sem.
Če verjameš ali ne, tudi jaz sem.
Sovražim se. –Smešno, tudi jaz te sovražim.
Res? Neumno, jaz te imam pa rada.
Rada me imaš?
Ja, Louis. Rada te imam.
Rada mislim nate.
Rada te čakam.
In rada imam tvojo navzočnost.
Pomirja me in vznemirja.
In obožujem tvoj glas.
Ko govoriš, se mi zdi, da se ne more zgoditi nič slabega.
In obožujem tvoje skrivne poglede.
Ker si takrat želim
biti lepa.
In obožujem tvoj nasmeh.
Ljubim te, Louis. Tako kot sovražim sebe.
Verjemi, to je veliko ljubezni.
Greva na pijačo?
Gospod, zakaj ste tu? –Zaradi umora.
Odlično! Pa ga rešiva.
Pridite z mano.
Neprostovoljno. –Nič hudega.
Veš,
ko si bil v zaporu,
sem kdaj težko zaspala.
Pa sem si enkrat mesečno dovolila zgodbo.
Da bi lahko zaspala. Vedno enako.
Predstavljala sem si,
da si zares kriv.
In da si ob polni luni pobegnil
in prišel v mojo sobo. Nežno si me zbudil.
Prijel si me za roko
in odpeljal ven na vrt.
Tam je bila luknja
in v luknji se je bleščal zaklad.
Močno se je bleščal. Dragulji, diamanti, rubini in …
In letalski vozovnici za tropsko deželo.
In potem …
In potem nič.
Vrnil si se nedolžen, toda krut kot prava žrtev.
Tako je bolje.
Ne bo ti me treba več prenašati.
Zdaj si svobodna.
Ja.
Toda tudi jaz sem kot ti.
Ne gre mi od rok.
Sranje!
Sranje, to je kot za otroke.
Resno se morava pomeniti. –O čem?
O prihodnosti. –To je prihodnost.
Kaj počneš? –Zlatarno bom oropal.
Ne bom ti dovolila. –Vem.
Se ti je zmešalo? Sranje.
Prekleto! –Čez eno uro pridem. –Odveži me!
Kaj počneš?
Nočem biti več nedolžen. –Jebenti!
Prekleto! –Ja, vem.
Grozno je.
Kakšno sranje … Bulvar Massena 86.
Prosim? –Bulvar Massena 86!
Peljite! Po Carnotovi pojdite, hitreje je.
Seveda, Carnotova.
Se že poznava, ne?
Ne bi rekel. –Ste prepričani? –Morda.
Veliko ljudi vidim.
Pri zlatarni ustavite!
Hej, Baptiste! Še vedno kadiš?
Naj se nihče ne gane!
Na tla!
Kaj je rekel? –Na tla!
Nimam pojma. –Na tla! –Nekaj o Iranu in Alahu.
Prekleto, ISIS.
Kaj je to?
Na tla!
Kaj pravi? –Kaj?
To so sami bedaki!
Na tla! Tla!
Lezite!
Kaj počneš? Lezi!
Trenutek.
Kaj je ta reč?
Ne vem.
Kot neki ogromni …
To ni ISIS.
Ne gani se!
Si dobro?
Louis? –Hitro, na poti so!
Čakaj! –Hitro bodo tu!
Policija prihaja! Hitro!
Čakaj! –Kaj počneš?
Ne grem praznih rok! –Si res tako neumen?
Ne grem praznih rok!
Ne morem verjeti.
Oprostite?
Gospod …
Pojdiva! Veliko že imava!
Vse hočem!
Pojdi, drugače streljam.
Pojdi!
Kaj počneš? Ne grem brez tebe. Vse to je za naju!
Naju ni.
Lagala sem ti.
Čez 4 minute bo tu policija. Pojdi.
Kako veš?
Vem. V ušesu imam slušalko.
Nisem tvoja ljubezen, ampak tvoj največji sovražnik.
Policistka sem.
In Santijeva vdova.
Mislila sem, da ti lahko pomagam. –Molči!
Molči!
Ubil te bom.
Prekleto, ne vidiš, da ti skušam pomagati?
Ne vidiš? Tudi meni so ukradli osem let!
Mogoče, ampak si to sama izbrala.
Pojdi, drugače nič od tega ne bo imelo pomena.
Nekdo te čaka.
Nihče me ne čaka.
Ničesar več nimam.
Ničesar!
Nehaj cmokati!
Sranje. Prihajajo.
Žal mi je. –Kaj počneš?
Nehaj, kaj počneš?
Mogoče je to igra.
Zdaj, ko je župan levičar …
Zakaj si to naredila?
Sita sem krivde.
Kako ti je v resnici ime? –Yvonne.
Resnico sem ti povedala in nisi mi verjel.
Zbogom, Yvonne.
Zbogom.
Bilo je lažno, ampak je bilo dobro.
Se ne bosta poljubila?
Mojbog.
Ja.
Shujšala sem.
Zapor ni slab, če bom shujšala.
Čakajte!
Louis!
Mislil sem, da prideš jutri. –Dan prej so me izpustili.
Žal mi je, da ni vse pripravljeno.
Ne skrbi, vem, kaj morava narediti.
Čakaj, ne skrbi.
Takoj se vrnem!
Ljubček.
Ne gani se!
Žal mi je, šef. Nismo veseli tega.
10 tisoč imam v žepu. Vzemi jih.
Vzemi za otroke.
Hvala, šef. –6 tisoč imam v zadnjem žepu.
Ne morem … –Vzemi, drugače bodo šli v nič.
Drugi žep.
Hvala, šef. –Diamante imam v …
Vzemi, vse je v redu.
Raje ne. –Res? –Ja.
Boste v redu? –Ne skrbi, kockal sem in izgubil.
Kaj se bo zgodilo pozneje?
Nič, ljubček.
Konec je.
Razumeš?
Razumem.
Zrasel si. –Ne preveč.
Dobro.
Lahko noč, ljubček. –Lahko noč, mama.
Pazite!
Beži! Pobegnil bo! ujemite ga!
Prasec me je mahnil!
KONEC
V spomin na Philippa Elkoubija
Prevod BLITZ Film & Video Distribution
TVRip - Toyan Priredil metalcamp
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija